1Lide můj, naslouchej učení mému, k slovům úst mých nakloň ucho, 2 otevřu svá ústa ku přísloví, předložím hádanky dávnověké. 3 Co jsme slýchali a o čem víme, to, co nám otcové vyprávěli, 4 nebudeme tajit jejich synům. Budeme vyprávět budoucímu pokolení o Hospodinových chvályhodných činech, o mocných skutcích a divech, jež konal. 5 Stanovil svědectví v Jákobovi, vydal zákon v Izraeli a přikázal našim otcům, aby s tím seznamovali své syny, 6 aby o tom vědělo budoucí pokolení, synové, kteří se zrodí. Ti to budou dále vyprávět svým synům, 7 aby složili důvěru v Boha a na Boží skutky nezapomínali, aby zachovávali vždy jeho přikázání, 8 a nebyli jako jejich otcové, to umíněné, vzdorné pokolení, pokolení nestálého srdce, jehož duch nezůstal věrný Bohu. 9 Lukem vyzbrojení Efrajimci otočili se v den bitvy. 10 Nedbali na smlouvu Boží, podle jeho zákona žít odepřeli, 11 zapomněli na jeho skutky, na divy, jež jim dal shlédnout. 12 On před jejich otci činil divy v zemi egyptské na Sóanském poli. 13 Moře rozpoltil a převedl je, jako hráz postavil vody. 14 Ve dne oblakem je vodil, po celou noc září ohně. 15 Rozpoltil na poušti skály, dal jim pít hojně jak z propastných tůní, 16 bystřiny vyvedl ze skalního štítu, nechal plynout vodstva jako řeky. 17 Hřešili však proti němu opět. Vzdorovali v tom vyprahlém kraji Nejvyššímu, 18 srdcem pokoušeli Boha, chtěli stravu podle vlastní vůle. 19 A reptali proti Bohu: „Může Bůh prostřít stůl v poušti? 20 Do skály sic udeřil a potoky vod tekly proudem. Může však dát také chleba nebo opatřit pro svůj lid maso?“ 21 Hospodin se rozlítil, když to vše slyšel. Oheň prudce vzplanul proti Jákobovi, hněv vyšlehl proti Izraeli, 22 neboť nevěřili Bohu, nedoufali v jeho spásu. 23 Přesto vydal příkaz mračnům shůry, zotevíral vrata nebes 24 a jako déšť spouštěl na ně manu, aby jedli, nebeské obilí jim dával. 25 Člověk jísti směl chléb mocných, stravu sesílal jim do sytosti. 26 Dal na nebi vanout východnímu větru, jižní vítr přivedl svou mocí 27 a déšť masa na ně spustil, tolik jako prachu, pernatého ptactva jak mořského písku, 28 nechával je padat rovnou do tábora okolo příbytků jejich. 29 Najedli se víc než do sytosti, dopřál jim to, čeho byli chtiví. 30 Nepřešla je chtivost. Měli ještě pokrm v ústech, 31 když proti nim vyšlehl hněv Boží. Zahubil jejich velmože, izraelské junáky v prach srazil. 32 Přes to vše hřešili dále, nevěřili jeho divům. 33 Tu učinil konec jejich dnům, že přešly jako vánek, jejich léta přeťal náhlým děsem. 34 Kdykoli je hubil, dotazovali se po jeho vůli, za úsvitu hledávali opět Boha, 35 připomínali si, že Bůh býval jejich skála, že Bůh nejvyšší byl jejich vykupitel. 36 Ale klamali ho svými ústy, jazykem mu lhali, 37 v svém srdci nestáli při něm, nezůstali věrni jeho smlouvě. 38 Ale on se slitovával, zprošťoval je nepravostí, nevydal je zkáze, často odvrátil svůj hněv a nedal zcela procitnout svému rozhořčení, 39 pamatoval, že jsou jenom tělo, vítr, který zavane a už se nevrací. 40 Kolikrát mu v poušti vzdorovali, jakou trýzeň působili mu v tom pustém kraji! 41 Zas a zase pokoušeli Boha, činili výčitky Svatému Izraele. 42 Nepřipomínali jeho sílu, den, kdy je vykoupil z moci protivníka, 43 když činil svá znamení v Egyptě a své zázraky na Sóanském poli. 44 Ramena řek i bystřiny proměnil v krev, takže se nemohli napít. 45 Seslal na ně mouchy, aby je sžíraly, žáby, které jim přinesly zkázu. 46 Co se urodilo, vydal hmyzu, kobylkám plod jejich práce. 47 Jejich révu zničil krupobitím a smokvoně mrazem. 48 Jejich dobytek vydal v plen krupobití a ohnivým střelám jejich stáda. 49 Tak je stíhal svým planoucím hněvem, hněvem hrozným, prchlivostí, souženími, řadou poslů zkázy. 50 Dával průchod svému hněvu, jejich duše neušetřil smrti, vydal moru v plen vše živé. 51 Všechno prvorozené v Egyptě pobil, prvotiny plodivé síly v Chámových stanech. 52 Ale svůj lid vedl jako ovce, jako stádo je převedl pouští, 53 vodil je bezpečně, strach mít nemuseli, jejich nepřátele pohltilo moře. 54 Dovedl je až k území své svatyně, k této hoře, kterou pravicí svou získal. 55 Vypudil před nimi pronárody, jejich zem rozměřil na dědictví, v jejich stanech ubytoval izraelské kmeny. 56 Ale pokoušeli ho a vzdorovali Bohu nejvyššímu a nedbali na svědectví jeho, 57 odpadali, byli věrolomní jak otcové jejich, selhávali jako záludný luk. 58 Na posvátných návrších ho uráželi, svými modlami ho podnítili k žárlivosti. 59 Bůh se rozlítil, když to vše slyšel, velmi si zprotivil Izraele: 60 opovrhl svým příbytkem v Šílu, stanem, v němž přebýval mezi lidmi. 61 Vydal do zajetí svoji sílu, svoji čest do rukou protivníka 62 a svůj lid vydal v plen meči, proti svému dědictví vzplál prchlivostí. 63 Jejich junáky sežehl oheň, jejich panny svatebních chval nepoznaly. 64 Jejich kněží padli mečem, jejich vdovy neplakaly. 65 A pak se Panovník probudil jak ze sna, jak bohatýr rozjařený vínem, 66 zezadu bil svoje protivníky, uvedl na ně potupu věčnou. 67 Zprotivil si Josefův stan, Efrajimův kmen si nevyvolil, 68 zvolil si kmen Judův, horu Sijón, tu si zamiloval. 69 Svou svatyni vybudoval jak výšiny nebes, navěky ji založil jak zemi. 70 Davida si zvolil, svého služebníka, povolal ho ze salaší, 71 od ovcí s jehňaty ho přivedl, aby pásl Jákoba, jeho lid, Izraele, jeho dědičný díl. 72 A pásl je s bezúhonným srdcem, rukou zkušenou je vodil.
Žalm 78
Bible, překlad 21. století
1Poučný žalm Asafův. I. Naslouchej, lide můj, mému učení, slov, která mluvím, všímej si.2V podobenstvích k tobě promluvím, abych ti odhalil dávná tajemství.3Slyšeli jsme a sami víme, co nám vyprávěli naši otcové.4Jejich dětem to nezatajíme, dalšímu pokolení budem vyprávět o chvále Hospodinově, o jeho síle, o zázracích, jež učinil.5Svědectví stvrdil Jákobovi, Izraeli svěřil učení, o kterém přikázal otcům našim, aby je předávali synům svým,6aby je poznalo budoucí pokolení, i děti, jež se teprv narodí, aby zas učily svoje potomky:7Ať v Bohu skládají svoji naději, ať nezapomínají, co učinil, a dodržují jeho příkazy!8Ať nejsou jako jejich otcové, pokolení vzpurné a svéhlavé, pokolení se srdcem nestálým a s duchem Bohu nevěrným! II.9Synové Efraimovi, zdatní lukostřelci, v den bitvy se dali na útěk.10Nedodrželi smlouvu Boží, odmítli se řídit jeho Zákonem.11Zapomněli na jeho mocné činy, na zázraky, jež jim projevil.12Před jejich otci konal zázraky, v Egyptě, na poli soanském.13Rozdělil moře, převedl je, vody postavil jako hromady.14Oblakem svým je vodil ve dne, ohnivým světlem za nocí.15Rozlomil skály v poušti, jak z hlubin bezedných dal jim pít.16Ze skály nechal potoky proudit, jež v řeky rozvodnil.17Oni však proti němu stále hřešili, na poušti Nejvyššího dráždili! III.18Pokoušeli Boha v srdcích svých, podle své chuti pokrm žádali.19Mluvili proti Bohu se slovy: „Copak Bůh prostře stůl na poušti?20Udeřil sice do skály, mohutným potokem vody tryskaly – chleba nám ale dát jistě neumí, může snad svému lidu maso opatřit?“21Hospodin slyšel to a hněval se, proti Jákobovi vzplanul plamenem, vykypěl hněvem na Izrael.22Ačkoli Bohu nevěřili a nedoufali v jeho spasení,23přesto dal příkaz oblakům shůry, otevřel nebeské průduchy.24Skrápěl je manou, aby jedli, dal jim nebeské obilí!25Lidé okusili andělský chleba, poslal jim jídla dosyta!26Východní vítr na nebi vát nechal, vítr od jihu svou mocí hnal.27Masem jak prachem zasypal je, množstvím ptáků, jako je písku u moře.28Doprostřed tábora je nechal padat, na jejich stany kolem dokola.29Jedli a hojně se nasytili, dal jim to, po čem bažili.30Ještě svou lačnost ani neukojili, ještě měli jídlo v ústech svých,31když Boží hněv vzkypěl proti nim! Pobil mezi nimi ty nejvypasenější, výkvět Izraele porazil! IV.32Oni však hřešili stůj co stůj a nevěřili jeho zázrakům.33Proto své dny skončili v marnosti, když jejich léta zkrátil hrůzami.34Když je však hubil, pilně ho hledali, vraceli se a Boha sháněli.35Na Boha vzpomněli si, že býval jejich skála, jejich vykupitel že byl Bůh Nejvyšší.36Pochlebování pak měli plná ústa a na jazyku lži.37Upřímní k němu nebyli v srdci, jeho smlouvě byli nevěrní.38On však byl soucitný – nezahladil je a jejich viny stále odpouštěl. Svůj hněv často odvracel od nich, všechnu svou zuřivost nechtěl probouzet.39Pamatoval na to, že jsou smrtelní, vánek, jenž odvane a už se nevrátí. V.40Kolikrát jen ho v poušti dráždili, jakou ho v pustině trápili bolestí!41Znovu a znovu Boha pokoušeli, Svatého izraelského rmoutili!42Na jeho sílu nepamatovali, na den, kdy je vykoupil ze soužení.43Na den, kdy Egyptu dal svá znamení, na soanském poli když zázraky působil.44Jejich řeky tehdy ve krev obrátil, ze svých potoků se napít nemohli!45Mračno much poslal, aby je žraly, a také žáby, aby je hubily.46Jejich úrodu housenkám vydal, plod jejich práce kobylkám.47Kroupami jejich révu pobil, jejich fíkovníky zničil mráz.48Na jejich stáda dopustil krupobití, na jejich dobytek palčivý žár.49Planoucí hněv svůj poslal na ně, prchlivost, zlobu a soužení, anděly zkázy na ně dopustil!50Otevřel průchod pro svůj hněv, před samou smrtí je nešetřil, morové ráně je všechny vystavil.51V Egyptě pobil všechno prvorozené, ten výkvět mládí ve stanech Chamových.52Svůj lid pak vyvedl tak jako ovce, jako stádo je v poušti provázel.53Vodil je bezpečně, takže se neděsili, nad jejich nepřáteli se vody zavřely.54Takto je dovedl až ke své svaté zemi, k hoře, již dobyl svojí pravicí.55Pohany vyhnal před jejich tváří, losem jim rozdělil jejich dědictví, izraelské kmeny doma usídlil. VI.56Oni však Boha dráždili a pokoušeli, na svědectví Nejvyššího nedbali.57Zrádně se odvrátili jako otcové jejich, tak jako křivý luk minuli cíl.58Popouzeli ho svými výšinami, rozzuřili ho svými modlami!59Bůh to vše slyšel a ve svém hněvu Izrael tehdy zcela zavrhl.60Tehdy opustil svůj příbytek v Šílu, stan, v němž mezi lidmi přebýval.61Do zajetí dal padnout svoji sílu, svou slávu nechal v rukou nepřátel.62Svůj lid tehdy vydal napospas meči, na své dědictví se rozhořčil.63Jejich mladíky pohltil oheň, jejich pannám nezazněly písně svatební.64Jejich kněží tehdy padali mečem, jejich vdovy plakat nemohly.65Tehdy Pán procitl tak jako ze snu, jako bojovník, jenž byl vínem rozjařen.66Tehdy své nepřátele zasáhl vzadu, vydal je věčné pohaně! VII.67Zavrhl sice Josefův stan, Efraimův kmen si nevybral,68Judův kmen ale vyvolil – horu Sion, kterou si oblíbil.69Svatyni jako nebesa si tam postavil a jako země, již upevnil navěky.70Vyvolil svého služebníka Davida, vzal ho od ovcí v ohradách.71Povolal ho od ovcí s jehňaty, aby pásl Jákoba, jeho lid, totiž Izrael, jeho dědictví.72On je pak pásl se srdcem oddaným, vodil je dovedností rukou svých.
Žalm 78
Bible Kralická
1Vyučující, Azafovi. Pozoruj, lide můj, zákona mého, nakloňte uší svých k slovům úst mých.2Otevru v podobenství ústa svá, vypravovati budu přípovídky starobylé.3Co jsme slýchali i poznali, a co nám otcové naši vypravovali,4Nezatajíme toho před syny jejich, kteříž budoucím potomkům svým vypravovati budou chvály Hospodinovy, ano i moc jeho a divné skutky jeho, kteréž činil.5Neboť jest vyzdvihl svědectví v Jákobovi, a zákon vydal v Izraeli, což přikázal otcům našim, aby v známost uvodili synům svým,6Aby to poznal věk potomní, synové, kteříž se zroditi měli, a ti povstanouce, aby vypravovali dítkám svým,7Aby pokládali v Bohu naději svou, a nezapomínali se na skutky Boha silného, ale ostříhali přikázaní jeho,8Aby nebývali jako otcové jejich, pokolení zpurné a protivné, národ, kterýž nenapravil srdce svého, a nebyl věrný Bohu silnému duch jeho.9Jako synové Efraim zbrojní, ač uměle z lučiště stříleli, však v čas boje zpět se obrátili,10Nebo neostříhali smlouvy Boží, a v zákoně jeho zpěčovali se choditi.11Zapomenuli se na činy jeho, a na divné skutky jeho, kteréž jim ukázal.12Před otci jejich činil divy v zemi Egyptské, na poli Soan.13Rozdělil moře, a převedl je; učinil, aby stály vody jako hromada.14Vedl je ve dne v oblace, a každé noci v jasném ohni.15Protrhl skály na poušti, a napájel je jako z propastí velikých.16Vyvedl potoky z skály, a učinil, aby vody tekly jako řeky.17A však vždy přičíněli hříchů proti němu, a popouzeli Nejvyššího na poušti.18A pokoušeli Boha silného v srdci svém, žádajíce pokrmu podlé líbosti své.19A mluvili proti Bohu, řkouce: Zdaliž bude moci Bůh silný připraviti stůl na této poušti?20Aj, udeřilť jest v skálu, a tekly vody, a řeky se rozvodnily. Zdali také bude moci dáti chleba? Zdali nastrojí masa lidu svému?21A protož uslyšav Hospodin, rozhněval se, a oheň zažžen jest proti Jákobovi, a prchlivost vstoupila na Izraele,22Proto že se nedověřili Bohu, a neměli naděje v spasení jeho,23Ačkoli rozkázal oblakům shůry, a průduchy nebeské otevřel,24A dštil na ně mannou ku pokrmu, a obilé nebeské dával jim.25Chléb mocných jedl člověk, seslal jim pokrmů do sytosti.26Obrátil vítr východní u povětří, a přivedl mocí svou vítr polední.27I dštil na ně masem jako prachem, a ptactvem pernatým jako pískem mořským.28Spustil je do prostřed vojska jejich, a všudy vůkol stanů jejich.29I jedli, a nasyceni jsou hojně, a dal jim to, čehož žádali.30Ještě nevyplnili žádosti své, ještě pokrm byl v ústech jejich,31A v tom prchlivost Boží připadla na ně, a zbil tučné jejich, a přední Izraelské porazil.32S tím se vším vždy ještě hřešili, a nevěřili předivným skutkům jeho.33A protož dopustil na ně, že marně skonali dny své, a léta svá s chvátáním.34Když je hubil, jestliže ho hledali, a zase k Bohu silnému hned na úsvitě se navraceli,35Rozpomínajíce se na to, že Bůh byl skála jejich, a Bůh silný nejvyšší vykupitel jejich:36(Ačkoli mu s pochlebenstvím mluvili ústy svými, a jazykem svým lhali jemu.37A srdce jejich nebylo upřímé před ním, aniž se věrně měli v smlouvě jeho),38On jsa milosrdný, odpouštěl nepravosti jejich, a nezahladil jich; častokrát odvracel hněv svůj, a nevzbuzoval vší zůřivosti své.39Nebo pamatoval, že jsou tělo, vítr, kterýž odchází, a nenavracuje se zase.40Kolikrát jsou ho dráždili na poušti, a k bolesti přivodili na pustinách.41Týž i týž navracujíce se, pokoušeli Boha silného, a svatému Izraelskému cíle vyměřovali.42Nepamatovali na moc jeho, a na ten den, v kterémž je vysvobodil z ssoužení,43Když činil v Egyptě znamení svá, a zázraky své na poli Soan,44Když obrátil v krev řeky a potoky jejich, tak že jich píti nemohli.45Dopustil na ně směsici žížal, aby je žraly, a žáby, aby je hubily.46A dal chroustům úrody jejich, a úsilí jejich kobylkám.47Stloukl krupami réví jejich, a stromy fíkové jejich ledem.48Vydal krupobití na hovada jejich, a na dobytek jejich uhlí řeřavé.49Poslal na ně prchlivost hněvu svého, rozpálení, zůřivost i ssoužení, dopustiv na ně anděly zlé.50Uprostrannil stezku prchlivosti své, neuchoval od smrti duše jejich, ano i na hovada jejich mor dopustil.51A pobil všecko prvorozené v Egyptě, prvotiny síly v staních Chamových.52Ale lid svůj vyvedl jako ovce, a vodil se s nimi jako s stádem po poušti.53Vodil je v bezpečnosti, tak že nestrašili, nepřátely pak jejich přikrylo moře,54Až je přivedl ku pomezí svatosti své, na horu tu, kteréž dobyla pravice jeho.55Vyhnav před tváří jejich národy, způsobil to, aby jim na provazec dědictví jejich přišli, a aby přebývala v staních jejich pokolení Izraelská.56Však vždy předce pokoušeli a dráždili Boha nejvyššího, a svědectví jeho neostříhali.57Ale zpět odšedše, převráceně činili, jako i předkové jejich; uchýlili se jako mylné lučiště.58Nebo popouzeli ho výsostmi svými, a rytinami svými k horlení přivedli jej.59Slyšel Bůh, a rozhněval se, a u velikou ošklivost vzal Izraele,60Tak že opustiv příbytek v Sílo, stánek, kterýž postavil mezi lidmi,61Vydal v zajetí sílu svou, a slávu svou v ruce nepřítele.62Dal pod meč lid svůj, a na dědictví své se rozhněval.63Mládence jeho sežral oheň, a panny jeho nebyly chváleny.64Kněží jejich od meče padli, a vdovy jejich neplakaly.65Potom pak procítil Pán jako ze sna, jako silný rek, kterýž po víně sobě vykřikuje.66A ranil nepřátely své po zadu, a u věčné pohanění je vydal.67Ačkoli pak pohrdl stánkem Jozefovým, a pokolení Efraimova nevyvolil,68Však vyvolil pokolení Judovo, horu Sion, kterouž zamiloval.69A vystavěl sobě, jako hrad vysoký, svatyni svou, jako zemi, kterouž utvrdil na věky.70A vyvolil Davida služebníka svého, vzav jej od chlévů stáda.71Když chodil za ovcemi březími, zavedl jej, aby pásl Jákoba, lid jeho, a Izraele, dědictví jeho.72Kterýž pásl je v upřímnosti srdce svého, a zvláštní opatrností rukou svých vodil je.
Žalm 78
Slovo na cestu
Kapitola není v tomto překladu dostupná.
Žalm 78
New International Version
A maskil of Asaph.
1My people, hear my teaching; listen to the words of my mouth.[1]2I will open my mouth with a parable; I will utter hidden things, things from of old –3things we have heard and known, things our ancestors have told us.4We will not hide them from their descendants; we will tell the next generation the praiseworthy deeds of the Lord, his power, and the wonders he has done.5He decreed statutes for Jacob and established the law in Israel, which he commanded our ancestors to teach their children,6so that the next generation would know them, even the children yet to be born, and they in turn would tell their children.7Then they would put their trust in God and would not forget his deeds but would keep his commands.8They would not be like their ancestors – a stubborn and rebellious generation, whose hearts were not loyal to God, whose spirits were not faithful to him.9The men of Ephraim, though armed with bows, turned back on the day of battle;10they did not keep God’s covenant and refused to live by his law.11They forgot what he had done, the wonders he had shown them.12He did miracles in the sight of their ancestors in the land of Egypt, in the region of Zoan.13He divided the sea and led them through; he made the water stand up like a wall.14He guided them with the cloud by day and with light from the fire all night.15He split the rocks in the wilderness and gave them water as abundant as the seas;16he brought streams out of a rocky crag and made water flow down like rivers.17But they continued to sin against him, rebelling in the wilderness against the Most High.18They wilfully put God to the test by demanding the food they craved.19They spoke against God; they said, ‘Can God really spread a table in the wilderness?20True, he struck the rock, and water gushed out, streams flowed abundantly, but can he also give us bread? Can he supply meat for his people?’21When the Lord heard them, he was furious; his fire broke out against Jacob, and his wrath rose against Israel,22for they did not believe in God or trust in his deliverance.23Yet he gave a command to the skies above and opened the doors of the heavens;24he rained down manna for the people to eat, he gave them the grain of heaven.25Human beings ate the bread of angels; he sent them all the food they could eat.26He let loose the east wind from the heavens and by his power made the south wind blow.27He rained meat down on them like dust, birds like sand on the seashore.28He made them come down inside their camp, all around their tents.29They ate till they were gorged – he had given them what they craved.30But before they turned from what they craved, even while the food was still in their mouths,31God’s anger rose against them; he put to death the sturdiest among them, cutting down the young men of Israel.32In spite of all this, they kept on sinning; in spite of his wonders, they did not believe.33So he ended their days in futility and their years in terror.34Whenever God slew them, they would seek him; they eagerly turned to him again.35They remembered that God was their Rock, that God Most High was their Redeemer.36But then they would flatter him with their mouths, lying to him with their tongues;37their hearts were not loyal to him, they were not faithful to his covenant.38Yet he was merciful; he forgave their iniquities and did not destroy them. Time after time he restrained his anger and did not stir up his full wrath.39He remembered that they were but flesh, a passing breeze that does not return.40How often they rebelled against him in the wilderness and grieved him in the wasteland!41Again and again they put God to the test; they vexed the Holy One of Israel.42They did not remember his power – the day he redeemed them from the oppressor,43the day he displayed his signs in Egypt, his wonders in the region of Zoan.44He turned their river into blood; they could not drink from their streams.45He sent swarms of flies that devoured them, and frogs that devastated them.46He gave their crops to the grasshopper, their produce to the locust.47He destroyed their vines with hail and their sycamore-figs with sleet.48He gave over their cattle to the hail, their livestock to bolts of lightning.49He unleashed against them his hot anger, his wrath, indignation and hostility – a band of destroying angels.50He prepared a path for his anger; he did not spare them from death but gave them over to the plague.51He struck down all the firstborn of Egypt, the firstfruits of manhood in the tents of Ham.52But he brought his people out like a flock; he led them like sheep through the wilderness.53He guided them safely, so they were unafraid; but the sea engulfed their enemies.54And so he brought them to the border of his holy land, to the hill country his right hand had taken.55He drove out nations before them and allotted their lands to them as an inheritance; he settled the tribes of Israel in their homes.56But they put God to the test and rebelled against the Most High; they did not keep his statutes.57Like their ancestors they were disloyal and faithless, as unreliable as a faulty bow.58They angered him with their high places; they aroused his jealousy with their idols.59When God heard them, he was furious; he rejected Israel completely.60He abandoned the tabernacle of Shiloh, the tent he had set up among humans.61He sent the ark of his might into captivity, his splendour into the hands of the enemy.62He gave his people over to the sword; he was furious with his inheritance.63Fire consumed their young men, and their young women had no wedding songs;64their priests were put to the sword, and their widows could not weep.65Then the Lord awoke as from sleep, as a warrior wakes from the stupor of wine.66He beat back his enemies; he put them to everlasting shame.67Then he rejected the tents of Joseph, he did not choose the tribe of Ephraim;68but he chose the tribe of Judah, Mount Zion, which he loved.69He built his sanctuary like the heights, like the earth that he established for ever.70He chose David his servant and took him from the sheepfolds;71from tending the sheep he brought him to be the shepherd of his people Jacob, of Israel his inheritance.72And David shepherded them with integrity of heart; with skilful hands he led them.